De nou, balança fiscal i finançament autonòmic
![De nou, balança fiscal i finançament autonòmic De nou, balança fiscal i finançament autonòmic](https://www.elnacional.cat/oneconomia/uploads/s1/38/11/89/93/guillem-lopez-450x450.png)
- Guillem López-Casasnovas
- BARCELONA. Divendres, 21 de juliol de 2023. 05:30
- Temps de lectura: 4 minuts
La relació entre el dèficit fiscal i el finançament autonòmic recupera actualitat a través d’un estudi recent de l’AIREF, comentat ja a bastament, sobre què recuperen les comunitats autònomes respecte d’allò que aporten en ingressos, expressió de la seva capacitat fiscal. La tirania de les dades fa que sovint es redueixi el que és el resultat d’un procés (transferències corrents, inversions, participacions en recaptacions, siguin procedents de competències pròpies o de centrals) al número resultant. Uns aporten més que no pas recuperen, i altres a l’inrevés, en xifres que —en termes de PIB relatiu i seguint determinades metodologies— es disfressen, però que són escandaloses en termes capitatius.
És, de nou, la balança fiscal, tan reclamada per uns com ignorada per altres. Aquí voldria, però, comentar només un parell de punts, relatius a la fórmula de finançament autonòmic i a la solidaritat interterritorial, més enllà de les xifres. La balança fiscal és conseqüència, per una banda, de la recaptació d’ingressos que l’Estat fa sobre el territori, i aquí l’ambigüitat és poca, ja que afecta les rendes i els consums dels individus, i les lleis són majoritàriament estatals. Per altra banda, la despesa que retorna d’aquelles contribucions s’expressa en tres components: un, la part que l’administració central transfereix segons quant permet que les comunitats autònomes participin dels impostos cedits (IRPF, IVA, Especials); segon, l’anivellament que imposa (treu a uns per donar a altres) segons el que estima que són les necessitats de cada comunitat; tres, el que l’Estat gasta a través de l’adminitració central en cada territori a partir de les seves competències exclusives i dels ingressos propis (la majoria).
Per tant, una millora en la fórmula de finançament que permeti una participació més gran en la capacitat fiscal respectiva de cada comunitat i un compliment fiscal propi més gran (lluita contra el frau) pot ser neutralitzada perfectament per l’Estat, a efectes de saldos fiscals resultants, forçant un anivellament més gran, per exemple, en la consideració dels anomenats serveis bàsics, o violant la regla d’ordinalitat (qui aporta per sobre de la mitjana no hauria d’acabar rebent per sota d’aquesta mitjana per finançar uns mateixos serveis). Més encara: respectant les dues premisses anteriors, la millora (o empitjorament) del finançament d’uns, l’Estat ho pot compensar a la balança fiscal gastant l’administració central menys (o més) a partir dels seus ingressos i competències pròpies, que són moltes. D’aquesta manera, el finançament autonòmic és una part d’un tot; no es poden marcar unidireccionalment els efectes.
El segon tema que aquí voldria comentar és que la relació entre finançament autonòmic i solidaritat s’entén sovint malament. El finançament autonòmic té a veure amb serveis públics, no amb desenvolupament regional. Sota el primer criteri, es busca que totes les comunitats autònomes, sigui quina sigui la seva capacitat fiscal, puguin fer front a les necessitats de finançament dels serveis bàsics que configuren les seves competències. No tots els serveis, sinó només els bàsics de l’estat del benestar; i no tots els que cadascú consideri bàsics, sinó els que deriven del mandat constitucional i que puguin ser substanciats davant d’un tribunal: el de l’educació i la sanitat universal, no el del dret a la feina o a l’habitatge. I no tots aquests serveis, només els que corresponen obligatòriament a totes les comunitats autònomes; exclosos els capricis o complements del que cadascú pot pensar que són serveis bàsics essencials. Que totes les comunitats autònomes hi puguin fer front, sigui quina sigui la seva aportació al conjunt de la hisenda estatal, ja és expressió inequívoca de solidaritat, la qual l’Estat assoleix forçant transferències a favor d’unes comunitats i a costa d’altres. I ho fa fins i tot l’esmentat sobreanivellament contrari a l’ordinalitat típica federal, i sense una pauta inequívoca d’equitat fiscal.
Una cosa diferent és la solidaritat del reequilibri territorial a través del desenvolupament regional. Aquí l’aspiració no és igualar serveis públics, sinó rendes per càpita; això està fora del finançament autonòmic. Les polítiques de reequilibri territorial provenen de l’Estat i, avui dia també força, de la Unió Europea. Fer convergir rendes per càpita supera el que pot fer una administració autonòmica, sigui per les competències assignades o per la potestat tributària amb què compta; això correspon a l’Estat —per exemple, via Fons de Compensació Interterritorial, entre d’altres—, a càrrec dels seus múltiples ingressos públics (quasi tots!), i a la Comissió Europea (FEDER, FSE, polítiques agràries, etc.). Amagar l’aspiració a la convergència econòmica en rendes dins de la solidaritat autonòmica, a més d’ignorància (Rodríguez Ibarra, des d’Extremadura, però no només ell, n’ha sigut el capdavanter), fa el joc a l’Estat, que es permet, així, posar-se de perfil en la batalla de la solidaritat entre els homes i les terres d’Espanya, fent creure que fa el que pot per a aquest propòsit, vencent la insolidaritat de les comunitats autònomes més riques. Aquest posicionament negligeix que el creixement econòmic i la convergència en rendes és un tema en el qual el sector privat, les infraestructures, l’emprenedoria, el capital humà... són fonamentals. No ho és, més aviat al contrari, un finançament autonòmic de transferències incondicionades que els beneficiaris gasten a gust i gana creant ocupació pública; fet que fa encara més depenent la comunitat del finançament territorial, sense incidència en la desigualtat personal interna de la comunitat. És prou sabut que l’ocupació en funció pública no beneficia precisament els grups més fràgils de la població, sinó que crea una nova jerarquia que, per la seva subsistència, reivindica aquella solidaritat autonòmica malaltissa. De fet, és fàcil demostrar l’elevada correlació entre aquesta ocupació pública i el saldo fiscal favorable.
Bona part de la classe econòmica dirigent dels Països Catalans dorm encara, mentrestant, el somni dels justos en aquest tema. I, inexplicablement, admira la situació del País Basc, insolidari amb la resta de les comunitats autònomes (en particular, insolidari amb les comunitats aportants, ja que el que ells no contribueixen, l’Estat força que ho aportin les altres). Privilegi fiscal que es manté sigui quin sigui el govern de l’Estat, dels territoris forals o en coalicions de partits que són sempre afins al manteniment del concert basc i navarrès. E la nave va.