“Què hauria estat de nosaltres si Kahnweiler no hagués tingut aquest sentit dels negocis?”. Va dir una vegada Pablo Picasso (1881 - 1973), i quanta raó tenia! Gràcies a l’exposició Daniel-Henry Kahnweiler. Marxant i editor -que es pot visitar fins al 19 de març al Museu Picasso-, podem entendre la necessitat d’un bon marxant.
El marxant, aquella figura imprescindible
Un artista pot ser molt bo, però si no té marxant, només el coneixeran a casa seva. Entre l’artista i el galerista, el mecanisme de treball més habitual és el següent: es firma un contracte d’exclusivitat (variable) que garanteix un sou fix a canvi de promoció i futures vendes. Actualment, hi ha també altres vies per donar-se a conèixer, com les xarxes socials. Per contra, al segle XX aquesta era l’única sortida i així Daniel-Henry Kahnweiler (1884 - 1979), home d’elevada formació cultural, es va convertir en uns dels marxants d’art més importants del seu moment. El galerista és una figura mai prou coneguda pel públic, i de vegades, amb certa mala fama.
Un artista pot ser molt bo, però si no té marxant, només el coneixeran a casa seva
El títol de l’exposició també recalca la seva faceta com a editor. Entre la gran quantitat de quadres exhibits, s’hi intercalen una allau de documents i llibres. Alguns d’aquests van ser creats per poetes i artistes de manera conjunta sota petició de Daniel-Henry Kahnweiler. Gràcies a aquests llibres, la classe mitjana va poder accedir a l’obra de grans artistes que fins llavors eren inassequibles. A més, el resultat d’aquesta unió es converteix en un diàleg entre dos universos creatius.
![DSC00721 DSC00721](/uploads/s1/39/16/09/71/dsc00721_15_630x420.jpeg)
L'emoció de fitxar un artista nou
Encara que no us interessi la figura de Kahnweiler o el paper dels galeristes, hi ha una altra raó de pes per veure aquesta exposició: la qualitat i la quantitat d’obres mestres que la componen. No sé què sentia Kahnweiler cada cop que fitxava un nou artista a la seva plantilla, però suposo que hi havia un pessic d’il·lusió i d’emoció. Passejar per les sales expositives et fa sentir quelcom semblant. Hi ha artistes força coneguts com: Pablo Picasso, Georges Braque (1882 - 1963), Juan Gris (1887 - 1927) o Fernand Léger (1881 - 1955), i alguns catalans com: Josep de Togores (1893 - 1970) i Manolo Hugué (1872 - 1945). D’altres avui menys celebrats, com podria ser el cas d’Élie Lascaux (1888 - 1968). Visitar l’obra de cada un d’ells et descobreix noves apreciacions.
L’exposició ens ajuda a entendre una mica millor una etapa fonamental de les avantguardes: el cubisme
L’exposició ens ajuda a entendre una mica millor una etapa fonamental de les avantguardes: el cubisme. Observem l’evolució d’aquest moviment que parteix de les troballes de Cézanne (1839 - 1906). Després ja passem al cubisme analític (basat a la descomposició de la figura en línies), que acaba donant pas al cubisme sintètic (la sintetització d’un objecte a uns mínims traços). Pablo Picasso, el líder d’aquest moviment -juntament amb Braque- ens acompanya tant a l’inici com al final de l’exposició. Podríem dir que Picasso va ser la nineta dels ulls de Daniel-Henry Kahnweiler, el primer marxant d’art que va confiar en el cubisme. La cirereta del pastís.
![DSC00553 DSC00553](/uploads/s1/39/16/11/33/dsc00553_15_630x420.jpeg)
Aquesta exposició ha estat comissariada per Brigitte Leal. Compta amb la col·laboració del Centre Pompidou de París i forma part del programa d’activitats de Celebració Picasso 1973-2023, que commemora el 50è aniversari de la mort de l’artista malagueny.