Fa uns quants dies vaig saber que tinc la lateralitat creuada. No és gaire important, però sempre és sorprenent descobrir coses d’una mateixa als trenta-cinc anys. Ho podeu mig comprovar si sabeu quin és el vostre ull dominant, és a dir, amb quin ull miraríeu pel forat d’un pany o per un calidoscopi (o apuntaríeu amb una escopeta) i si aquest coincideix o no amb la vostra lateralitat, si sou dretans o esquerrans (el més freqüent és que coincideixi). Per mi el millor de descobrir-ho ha estat que ha donat una una explicació a les meves migranyes.
Les connexions estranyes entre els hemisferis del meu cervell són una mica com els carrers presos per les manifestacions de les dretes en contra de l’amnistia, cremant contenidors, cridant i rebent. Aquest novembre no he pogut evitar tenir la sensació de món al revés. De les coses descol·locades, els llums de Nadal sempre massa aviat a l’espera del dia D i pel carrer gent amb màniga curta i altres amb gorra de llana. Tot barrejat i a veure si desembre posa ordre a la vida i al calendari.
![hovik keuchkerian un amor 654e19c79a2df hovik keuchkerian un amor 654e19c79a2df](/uploads/s1/44/58/01/55/hovik-keuchkerian-un-amor-654e19c79a2df_15_630x420.jpeg)
No negaré que la tinc sovint, aquesta estranyesa davant del món. I potser no és tant el món com el meu jo que a vegades hi viu desencaixat; timidesa, prudència, parlar massa fluix, sempre un segon terme per intentar desxifrar el que em passa per davant. Deu ser cosa de la lateralitat creuada (perquè m’he dedicat a llegir tot el que hi ha a Internet i ara la majoria dels mals em venen d’aquí). Una mica com a Un amor, de la Coixet, que he vist també aquests primers dies de novembre. He de dir que l’expectativa era alta perquè tinc devoció per Sara Mesa. Però la Laia Costa té alguna cosa tan magnètica a cada gest de la cara, hi ha tota una realitat tan meticulosa per tot arreu on passa, que només pots tenir fred, desconfiar de tothom d’aquell poble i voler dormir amb el gos després d’obrir una altra ampolla de vi.
Ja vaig parlar d’ella aquí apostant pels finals infeliços. Les seves històries són tan bones pels implícits i els equívocs, tot allò que no és obvi i que et fa qüestionar els límits morals (que deu ser el més interessant i a la vegada el més difícil de la ficció). Sap remenar els plecs de més endins que pensem que no veu ningú i que per pànic ni nosaltres gosem contemplar. La seva Nat l’encerta i la caga (més la segona cosa) i té poc d’heroïna perquè se la menja la vida prosaica com unes goteres fent cascada la primera nit de tempesta. Diu la mateixa autora que la gent que l’ha llegit l’odia profundament. Potser perquè posa en primer pla la part fosca, les pulsions més recòndites, la incomoditat. Com la vida se t’estavella perquè actues a partir d’uns codis que no són els que regnen al teu voltant. I això va més enllà de començar de nou a un poble petitíssim.
Sí que és veritat que certes decisions de l’adaptació la fan menys interessant que la novel·la, alguna justificació innecessària, algun gir petit a última hora que potser no et caldria. Ells dos (perquè allò brillant de la història és la relació que tenen) són gairebé millors que el que podies haver imaginat mentre la llegies. Ell és Hovik Keutxkerian, que no ho havia dit. Feréstec i infranquejable, no li interessen les emocions i si en parla serà sense mirar-te a la cara. Aneu-la a veure, que val molt la pena. I fins aquí un article que avui ha costat més d’escriure que altres vegades. Però això segur que és cosa de la lateralitat creuada.
Segueix ElNacional.cat a WhatsApp, hi trobaràs tota l'actualitat, en un clic!